Jag är Ken Annakin, som hade turen
att regissera den här filmen för Walt Disney.
Att få vara med när han skapade en berättelse
SKEPPSBROTT I SöDERHAVET
som familjer skulle gilla.
Jag heter Kevin Corcoran.
Jag spelade Francis i den här filmen, "Skeppsbrott i Söderhavet".
Jag är här för att prata med er om den.
Det här är Jim MacArthur som spelade Fritz.
Jag var den äldste sonen i filmen.
När jag sitter här 40 år senare, är det svårt att tro att vi var där.
Sex månader på den ön.
Tobago.
Och hade en underbar tid. Vi jobbade hårt men det var kul.
Det är så roligt att träffa Tommy igen.
Detsamma, gentlemän. Det är fantastiskt att vara här.
Det känns som förra veckan för mig.
Det var ju inte förra veckan, men det känns så.
Det här är en av mina favoritsekvenser i filmen.
Stormen. Jag tycker att den är härlig.
Den etablerar stämningen.
Givetvis använde vi modeller i den delen av filmen.
Jag ser namnet Peter Ellenshaw.
Han är killen som målade allt som inte fanns på riktigt.
Glasmålningen. Han jobbade mycket för Walt.
Han var ett geni.
Den här filmen spelades in
både på Pinewood Studios i England
och på ön Tobago i brittiska Västindien.
Den här scenen byggdes ute till havs
vid ön Tobago.
Jag tror att området hette Belle Gardens.
Det här är havet vid Belle Gardens
på Tobago, som ligger utanför Trinidad.
På den tiden var det landsbygd.
Interiörerna som ni ser här
gjordes på Pinewood Studios.
Precis utanför London.
Det här är miniatyrer i det här skeppsbrottet.
De gjordes av den utmärkta avdelningen för specialeffekter
på Walt Disney Productions.
Modellen var Peter Ellenshaws
med hjälp av killarna på den optiska sidan.
Alla de mekaniska effekterna gjordes av Danny Lee,
som skapade dem själv. Han var ansvarig för effekter.
Han blev senare chef för avdelningen för mekaniska effekter
på Walt Disney Productions och fick en Oscar för sitt arbete.
Här är James MacArthur, som gjorde många filmer för Disney.
Tommy Kirk, som jag jobbade med många gånger hos Disney.
Dorothy McGuire, en utmärkt skådespelerska
som jag gjorde minst två filmer med, den här och "Old Yeller klarar allt".
Den här scenen, och allt studiojobb, gjordes på Tobago
i studion som vi byggde där av korrugerad plåt.
Vi använde aldrig någon vanlig studio.
Det betydde att vi var på Tobago i åtta månader.
Vi växlade mellan att filma utomhusscenerna
och, om vädret blev dåligt, så gick vi in i studion.
Det här byggdes på klipporna, ute i havet.
Om man kunde se under skeppet
så var det helt gjort av metall.
Undersidan satt fast i klippan för att hålla skeppet på plats
när tidvattnet vände.
Vi brukade gå ut mitt på dan
och göra alla sekvenserna här, ute på havet.
Vi fick vara försiktiga
när tidvattnet vände eller om vågorna var höga
för vågorna kraschade rätt över skeppet.
Jag stod på stranden en dag när vi inte filmade här
och såg hur vågorna nådde över masten på skeppet.
Det var vanskligt och man fick vara försiktig med vad man gjorde när.
Allt fick planeras mycket noga av Ken Annakin och hans folk.
Vi förde alla slags djur till Tobago.
Jag minns en artikel i "LA Times":
"Annakins ark reser till Tobago."
Jag har hört att Walt, när han läste det, sa:
"Vad menar de? Vem betalar för det?"
Där är en av hundarna. Vi hade två.
Vi hade åtta olika hundar, som alla såg likadana ut.
En kunde jaga, en kunde stå öga mot öga med en tiger.
En var bra på att simma och de andra följde efter.
Det var nödvändigt i scenerna som följde.
Jag kan ta reda på var vi är när jag kan använda den här.
Okej, ta med den.
Jag avskyr att låta dum, men vad hände med besättningen?
- Övergav de oss? - De övergav nog skeppet.
Ni hade anfallits av ett piratskepp.
Det stämmer.
Piratskeppet hade antingen fört bort folk
eller så hade alla hoppat i för att fly från piraterna.
De lämnade oss att dö.
De visste inte hur uppfinningsrika ni var.
De visste inte att vi hade hjälp av Walt Disney.
Walt kom inte till inspelningsplatsen för den här filmen.
Vi skickade över arbetskopiorna och han tittade på dem.
Han var väl rätt nöjd.
När din mamma och bror är trygga
kan du prata med mig om djuren.
Typiskt förhållande mellan fadern och den äldste sonen.
Strängt men snällt.
Jim jobbar hårt. Tommy är i bakgrunden.
Och ger moraliskt stöd.
Något du är bra på, vill jag minnas.
Dorothy var underbar.
Hon hade ett fint rykte för studioarbete
men hade aldrig varit utanför landet.
Hon älskade att vara ute på en riktig plats som den här
och var beredd att pröva på vad som helst.
Ingen stuntman där.
Det här var en mycket svår sekvens att göra.
Vi for fram och tillbaka till stranden på de här flottarna.
Ni ser att vi var ute på havet.
Det är svårt att jobba med vatten.
Det är tröttsamt och farligt och tar tid.
Man fick vara försiktig, för där vi var
kunde vädret förändras snabbt.
Förhållandena var ofta annorlunda när man kom tillbaka
nästa dag.
Vattenlinjen på skeppet kunde förändras med över två meter
om tidvattnet var annorlunda.
Här dras vi nog fram av Danny Lee
med en kabel under vattnet.
På grund av strömmen kom inte flotten
dit vi ville ha den.
Den här scenen är mycket realistisk.
Nu för tiden skulle vi göra det med stuntmän och digital teknik.
Här är ni alla, i det stormiga havet,
och hundarna simmar faktiskt mot er.
Det är verkligt och det ser verkligt ut.
Hemligheten är förstås
att vi hade flotten på rep under vattnet
så att vi kunde kontrollera den.
Ni hade en stuntmanssimmare var
så om ni ramlade i vattnet
kunde de hoppa i och rädda er.
Men jag minns att du, Tommy,
var lite orolig ett tag.
Jag var orolig många gånger.
Jag sa: "Fortsätt bara ett litet tag till."
Danny hade alla möjliga som hjälpte till.
Han hade ett duktigt gäng specialeffektstekniker
så de gjorde vad de kunde.
Men det var ändå svårt att göra.
Det är ett av de svåraste sätten att göra film.
När de gjorde "Hajen"
påminde det mig om hur svårt sådant här kan vara.
Det är mycket svårt att hålla sig till programmet.
Man drar ut på tiden så lätt
för naturen påverkar filmandet.
Filmen hade många sekvenser som var svåra att göra.
Det var ett otroligt jobb.
En av de hundarna var den duktiga simmaren.
Vi valde en som gillade den hunden,
och var beredd att göra allt han gjorde.
De användes bara i vattenscenerna, de två hundarna.
Men alla hundarna var helt identiska.
Man märkte aldrig när de bytte.
Jag minns en som hette Bascombe.
Vi brukade tycka att han var som en kille som rökte pipa.
Hunden med karaktär.
När vi ville att hunden skulle vara lätt att tycka om
använde vi Bascombe.
Här är vi, och närmar oss land.
Hundarna först.
Det var inte särskilt kallt. Vi var nära ekvatorn.
Vädret var varmt och tropiskt. Vattnet var inte kallt.
Men om man var dykare och stannade i vattnet i timmar
så blev det kallt.
120 år gammal, sa de att den var.
Vi förde dit den från djurparken i LA.
Titta på färgkvaliteten. Ingen blekning.
Den ser lika fräsch ut nu.
I den ursprungliga boken stod det att de var protestanter
som kom från Schweiz,
flydde från förtryck.
Så de var en religiös familj.
Det verkade som att det var vad de brukade göra.
Det visade att de var en respektfull familj.
Ken Annakin är fantastisk. Han är en riktig historieberättare.
Enligt min erfarenhet av filmindustrin
är de stora regissörerna historieberättare.
De brukar ha en sak gemensamt, har jag märkt.
När de pratar med en
ser man inspirationen för vad de ska göra.
Man känner hur de lyser upp.
Man vet att de kommer att göra en intressant film.
Ken är sån.
Här kommer en viktig rollfigur i filmen.
Tigern.
Mycket otäck.
Mycket verklig.
Självklart var han verklig.
När vi jobbade på manuset
sa Walt att en tiger skulle vara ett stort hot på ön.
Jag hade jobbat i Sydafrika.
Jag hade jobbat med ett lejon.
Jag kände till problemen vi hade med honom.
Walt sa: "Jag vill ha en tiger, men Ken är rädd för tigrar."
Men, självklart, när man sa emot Walt på något sätt
så såg man till att det skulle vara kvar i filmen.
Jag minns att Dorothy var som de flesta kvinnor,
ganska rädd för insekter och ödlor.
Inte undra på att hon var rädd.
- Han ser otäck ut. - Han ser ut som en komodo.
Komodovaran.
Du hade ju jobbat med Dorothy på "Old Yeller klarar allt".
Hade ni mycket djur där?
Ormar. Insekter.
- Vargar. Björnar. - Herregud.
Vi tittade på Jamaica. Vi tittade på Trinidad
för att hitta en perfekt ö där vi kunde bygga ett trädhus.
När vi sökte efter platser
var det festival i Trinidad.
Någon sa: "Gå och se på den här lilla ön
som bara är 20 minuter norr om Trinidad."
"Det lär vara Robinson Crusoes ö."
Det fanns ett Robinson Crusoe-hotell på ön, som vi använde.
Det var rätt vackert. Den var drygt två mil lång.
Kusten var olika på de två sidorna.
Den norra delen var annorlunda än den södra sidan
där vi gjorde mycket av jobbet.
Minns du att vi hade en sexdagarsvecka där?
Minst!
Men på söndagar gick vi alla ut och roade oss
på den här härliga ön.
Jag hade växt upp på östkusten.
Jag hade besökt Västindien.
Att gå och bo på en ö i månader
var en otrolig upplevelse.
Vi hade nät när vi sov på grund av fladdermössen.
För att inte nämna myggorna. De var ju hos Tommy.
Tommy brukade alltid klaga på insekter.
Betten.
Jag hade kvar dem i åratal.
Verkligen?
Jag bar på ärren av infekterade knott.
- Små svarta bitande flugor. - Oj.
De gillade mig av någon anledning.
De reagerar ju olika på olika kött.
Jag minns andra gånger när vi var där.
Sandkrabborna brukade nästan komma ut och dansa.
Det var mycket onyttigt. De åt dem regelbundet.
Jag tror att vi alla åt lite get.
Kanske till och med hund. Jag vet inte.
I de grytorna visste man aldrig vad man fick.
Som tur var var min fru där och hon var en bra kock.
Jag tror inte att vi åt hund.
Nej, men man visste aldrig vad de...
Marknaden i Scarborough, om du minns...
Ja.
...flugor överallt...
Min fru gick till marknaden och sa:
"Jag skulle vilja ha lite stek." Den hänger på en krok.
Mannen skär av ett stycke som faller till marken
som inte har sopats sen förra århundradet
och 600 flugor landar på det innan man hinner slå in det.
När man kom hem la man det i vatten.
Man fick behandla köttet innan det gick att äta.
Vi brukade lägga det i vinäger.
Jag var en själ med tillit.
Jag åt vad de gav oss varje dag.
Det var hund.
Och det säger du nu.
Nu återvänder du till vraket
för att rädda de tama djuren på skeppet.
Du försöker galant rädda så många du kan.
Vi fick binda fast tunnor under fåren och grisarna.
Så att de flöt.
De rullade runt och någon fick vända på dem igen.
Det här var på riktigt. Vi försökte brottas med en gris.
Håll i honom.
Jag sa att det är för hennes eget bästa.
- Skepp ohoj! - Vadå?
När de var på skeppet såg de plötsligt ett annat skepp
som de trodde att de kunde resa bort med.
Men sen upptäcker de, när det närmar sig,
att det är piratskeppet som först hade försatt dem i knipa.
Så de försöker gömma sig.
Skeppet var en liten pråm
på vilken scenograferna byggde upp segelfartygets form
över den mekaniska pråmen.
Jag minns när det kom dit, vi hade picknick på det.
Minns du det?
Jag minns inte det. Är det inte hemskt?
Du kanske gjorde något annat.
Ja, jag dök för första gången.
Det här var en film där man måste vara i så god kondition som möjligt.
Mycket aktiv.
Skeppet vänder om, så de behöver inte använda kanonen.
Sessue Hayakawa.
En mycket välkänd skådespelare, går tillbaka till stumfilmens dagar.
Japansk, men talar engelska som man förstår bra.
Jag tror att han just hade vunnit en Oscar
för "Bron över floden Kwai".
Ja, det tror jag han hade, för en mycket annorlunda roll.
- Där kommer jag. - Det ser ut som gummi.
Det var det bästa scenograferna kunde göra.
Där stoppar jag in krutet för att avfyra kanonen.
Bra att jag inte sköts bort.
Du får det att se tungt ut.
Jag tror att det var tungt.
De far bort nu.
Ni hade tur att de for.
De var faktiskt hemska, piraterna.
De var döden på vattnet.
Förutom Sessue hade vi ungefär 20 engelska stuntmän
som sminkade sig som alla andra.
Du hade inte så mycket smink
men du hade ändå en del att göra med maskörerna.
För att hålla håret prydligt, åtminstone.
I verkligheten var de skräckinjagande, piraterna i Karibiska havet.
Självklart. Karibiska havet kryllade av pirater.
Du har gjort i ordning lådor och flottar för alla de här djuren.
Där är en ponny.
- Där är en gris. - Det är en underbar bild.
Jag vet inte om du minns det.
Sekvensen vi tittar på tog två veckor att filma.
Jag minns det.
För att vi försökte få in alla de här djuren i bilden
utan att de ramlade.
Det var en av de svåraste sekvenserna.
Jag skulle ha gett upp om jag inte hade jobbat för Walt,
som skulle ha sagt: "Jag gav er pengarna för att göra det."
Det var sköterskehajar.
De var instängda i bur tills de behövdes.
Hajarna i den här delen av världen
var inte så väldigt farliga.
Jag minns i en scen som de filmade i en tank.
Andra team-assistenten hoppade i bassängen och knuffade honom.
Jag visste inte det. Herregud.
Jag dök ju. Jag brydde mig inte om något.
Titta, där är en till.
En liten intressant historia om alla djuren,
som den här havssköldpaddan.
På ön hade vi när vi spelade in filmen
en liten inhägnad där alla djuren fanns.
Titta på filmen. Det finns 100 olika djur
som vi använde när vi spelade in filmen.
Från den här sköldpaddan till ödlor och anakondor
till elefanter och tigrar.
Åsnor och grisar.
Vi hade hyenor. Alla de olika djuren.
I den här inhägnaden fanns det ett litet zoo.
Det hade nog en av de finaste djursamlingarna någonstans.
Här ute i djungeln, utan att någon såg den.
Francis, se om du kan hitta...
Var är du?
Det måste ha haft en stark effekt på ditt liv, Tommy,
sakerna du lärde dig och sakerna som verkade normala.
Var är Francis? Gå och hitta honom.
Vänta ett ögonblick så har jag lite socker.
Det här är min kompis, Rocky.
Han var en ung elefant som jag lärde känna rätt bra.
Jag tillbringade mycket tid på honom, under honom, nära honom.
Vi kallade honom Rocky för att han svajade hela tiden
så det namnet blev hans.
Han var en trevlig liten figur.
Han hade inte den minsta illvilja i kroppen.
Jag hade kul med honom.
Här har vi tigern igen.
Rocky var mycket aktiv. Han kunde inte vara stilla.
Se på honom i den här filmen.
Han slutar aldrig röra sig.
Han rörde sig hela tiden.
Han svajade fram och tillbaka, alltid i rörelse.
Men mycket vänlig.
När vi diskuterade manuset
sa Walt: "Ni kan ha vilka djur ni behöver på den här ön."
Jag tror att någon sa: "Hur kommer det sig?"
Han sa: "Vi kan alltid säga att det fanns en bro
från fastlandet."
Ingen kommer att fråga precis var...
Om man använder djuren väl
blir de accepterade, och det har de förstås blivit.
Det är utmärkt. Fina tagningar av tigern.
Det är skräckinjagande.
Ja.
Han är mycket vältränad, den här tigern.
Ut härifrån!
Moochie är inte rädd för honom.
Francis.
Jättebra panorering.
Francis, var är du?
Lämna min elefant i fred! Han är min elefant!
Hundarna jagade verkligen tigern.
Den hunden var en riktig jakthund.
Han hade jagat bergstigrar.
Men tigern i de här bilderna...
Där kommer de i kontakt med honom.
Det var något Walt beordrade.
Han sa: "Vad ni än gör, hur ni än gör det,
så vill jag att hundarna verkligen ska röra vid tigern
och knuffa omkull honom."
Det var inte alls lätt.
Fantastiskt att ni klarade det.
Vi hade duktiga dressörer och behövde mycket tålamod.
I en av tagningarna är det inte den riktiga tigern.
Men de rörde vid den och det var farligt.
Kom igen, Rocky. Kom nu.
Här bygger de trädhuset.
Det var en anledning till att vi valde ön.
Vi hittade ett underbart bommullsträd som hade stått där i åratal
och det passade bra att bygga en plattform i det.
Man ser det byggas.
När vi kom dit var trädhuset i sina tidiga stadier.
Tommy och jag var rätt unga.
Det frestade en med: "Vi klättrar upp där och gungar!"
Hela filmen var som att resa till ett pojkparadis.
Trädhuset var mycket intressant.
Walt Disney var inblandad i det med scenograferna.
Ett tag filmade jag en scen alldeles nära trädhuset.
Walt hade kommit på besök.
Walt var vid trädhuset, såg på grejer, rörde sig nervöst.
Jag undrade vad han höll på med.
Jag märkte att han hämtade en scenograf.
Han kom över och visade honom saker.
Han hade konstruerat ett slags Rube Goldberg,
som du ser i filmen,
ett vattenhjul som skulle skicka vatten genom bambu.
Det skulle falla över och fylla en hink.
Det kom från Walts joxande och lek.
Han kunde leka som ett barn med saker.
När han var klar
hade hans id'e blivit något fantastiskt.
Det fanns nät under golven.
Golven i trädhuset var gjorda av gamla lock.
Huset var byggt av saker som kom från skeppsbrottet.
De var autentiskt kopierade.
Det var mycket lite som inte kunde ha kommit från skeppet.
De byggde det helt enkelt av skeppet.
De fick sätta upp räcken.
Ni ser oss. Vi var där uppe och jobbade.
Det gjordes mycket försiktigt.
Ofta när ni ser oss här uppe
kan vi ha haft säkerhetslinor när vi kunde.
När vi inte kunde det, fanns det grabbar
som kunde ta emot oss.
I de vidare tagningarna där det skulle ha setts
var vi försiktiga och gjorde det vi måste för att det skulle funka.
Vi visste att det var en sådan film.
Vi var en familj skeppsbruten på en ö
och gick igenom det de gjorde.
Här är fler av djuren från inhägnaden.
Vi hade apor, hyenor, alla slags djur där.
Jag gick dit när vi var lediga.
Jag smög mig ut för att gå till inhägnaden.
Jag gick och tittade på djuren och lekte med dem.
De som inte bet en.
Här är scenen där jag svingade mig.
Jag hade säkerhetslina.
Danny Lee drog en metallkabel genom repet
för att göra det starkare och jag inte skulle ramla.
Vi använde alltid stuntmän i tagningar
där vi inte behövde synas i närbild.
Min stuntman var ofta en liten, vuxen person.
De använde dem vid vidvinklar
där det kunde vara farligt och jag inte behövde göra det själv.
Ibland var det omöjligt att använda stuntmän
för de skulle kännas igen.
Då fick vi göra grejer själva.
De gjordes alltid med mycket noggrann planering.
Risken begränsades på så sätt.
Billy Curtis var ofta min stuntman.
Det var kul. Han hade samma kläder som jag.
Han var ungefär lika lång.
Folk kom fram till honom bakifrån och pratade med honom.
Han gillade Havanna-cigarrer och brukade ha en i munnen.
När han vände sig om, såg de att det inte var jag.
Maskörerna var smarta.
De blandade i solkräm så att man var skyddad.
De brukade sätta på en något.
Man var ute i solen mycket.
En del led mer än andra.
Kameramannen, Harry Waxman, brände fötterna väldigt illa.
Han var sur på oss för att vi flyttade på oss!
Till sist, minns jag...
Det var enda gången jag hade ett splittrat team.
Julen kom och vi var inte klara
för han hade bränt sig så illa,
så han sa att vi försökte göra det omöjliga.
Den var inte lätt, den här filmen.
Allt som hade med den att göra.
Här är trädhuset med alla dess saker.
Det här var en id'e av tecknaren som Walt gav mig,
en man som hette John Jensen.
Han lever fortfarande. En av de stora, kreativa tecknarna.
Vi brukade planera en sekvens.
Han skapade allt det här som kanske skulle användas.
Hjulet... De byggdes alla in i Disneyland.
De finns imiterade i Disneyland.
Men alla fungerade.
Jimmy hade turen att få en kyss av sin mamma.
Hon kysste mig med!
Om hon inte hade gjort det hade det blivit bråk.
Jag är tvåan. Min tur efter mamma.
Den första gången vi bodde där.
De låter mamma och pappa gå tillsammans.
Det är en underbar skapelse.
Allt byggdes i trädhuset. Vi använde ingen studio här.
I den här delen.
Tänk er folk som alltid har bott i en stad och ser den här filmen.
Det är orsaken till att många trädhus har byggts.
När barn ser det här vill de ha något liknande.
En del av interiörerna ni ser...
Det finns en sekvens där vi sjunger sånger runt en orgel...
De gjordes på vad de kallar en ljudscen.
Det var ingen riktig ljudscen.
Det var i en byggnad, på ett annat ställe.
Vi var på en nivå på en scen för att filma det.
Det vore opraktiskt att ta upp hela teamet i trädet
och göra mer än man måste där uppe.
De som målade de här kulisserna
hade alla studerat vad som kan byggas i en öken...
av folk som hade de resurserna vi visade att de hade.
Men de var alla rätt ambitiösa.
De... De var en bra förebild
för filmer som görs på öde öar på vad man kan göra.
Men i de här överlevnadsserierna
får de ju aldrig sådana underbara hem som den här familjen fick.
Vi var noggranna med vad vi kunde ta med oss från skeppet.
Den sommaren for vi till Interlaken.
Du sa att en dag, om du fick som du ville...
Den här rollen var inte så svår.
Man när vi kommer in i filmen
ser ni att det finns andra ställen
där folk var i större fara
och det var svårt att filma.
Det här var jättelätt.
Allt det här i trädhuset med de här underbara skådespelarna.
Som Tommy säger, man känner verkligen kärleken mellan dem.
Det är för att de är duktiga skådespelare
och lyckliga på den här platsen.
Den här gången behövde de göra något nytt.
Det var kul att filma.
Det var inte så svårt som en del saker.
Man var på en ö.
Det var mycket som man inte bara kunde gå ut och köpa.
Man var ute i träsken och sprang omkring.
Det var lite av varje.
Man var ung, så livet går vidare.
Det vore svårare i dag.
Ja.
Men det finns mycket att pröva där
och det var en ny upplevelse för oss
att bo på en ö som den här.
Vi hade tur. Man ser dem inte nu,
men i varje sekvens hade vi hjälp av många svarta människor.
De är underbara, Tobagos infödingar.
Om du minns filmade vi med tre team.
Vi hade 67 taxibilar till slut.
Och man säger att filmer gör ett område rikt.
Det måste vi ha gjort.
När vi kom dit fanns det högst tio taxibilar.
När vi var klara hade de 67.
De jobbade för oss alla
på tre olika platser på en två mil lång bit land.
De kom mycket nära oss.
Jim, du pratade om din relation till din chaufför.
De var ett rart folk, och när vi bodde där...
Jag tror att då, för 40 år sen,
och det här var på en liten ö,
var skillnaden mellan svarta och vita mer markant.
Men vi blev snabbt vänner.
Här, jag avbryter bara,
insisterade Moochie på att göra det själv.
Han var beredd att använda en...
Där är Tommy med en struts.
Vi förde in sex strutsar.
Tommy ville bestämt rida på strutsen.
- Utan att lyckas. - Självklart.
Pappa Mills hjälper honom.
Nu kommer han att ramla av.
Moochie önskar att han kunde göra det med,
han har ju dragits av honom.
Strutsar är intressanta.
Ett av djuren i menageriet.
Man får vara försiktig för de kan vara farliga.
Man närmar sig bakifrån för de anfaller framåt med fötterna.
De har jättestora tånaglar
och kan såra en illa om man närmar sig när de är arga.
Att vi skulle svinga oss över den här stora bassängen
var något vi improviserade,
men vi var beredda att använda stuntmän om vi behövde det.
Ingen kunde drömma om att det skulle hända.
Ni insisterade på att ni klarade det.
Jag tvivlade på att Moochie kunde.
Moochie hade gjort 12 fysiskt krävande filmer för Walt.
Om han sa: "Jag klarar det, mr Annakin",
så lät man honom göra det.
- Du klarar det. - Självklart.
Vi hade en relation där,
om jag föreslog att Moochie skulle göra något
och ni tyckte att det var för svårt, så skulle ni ha sagt det.
Och det tror jag ni gjorde.
Den här platsen hette Rainbow Falls.
Det var en naturlig plats som de förbättrade
genom att föra in lianerna
och lägga till rutschbanorna.
Men området där vattnet kommer ner och bassängen var
var helt naturlig, en otrolig plats.
Det är något ur en dröm.
Vi hade den stora turen att filma där
och glida nedför de naturliga rutschbanorna som de hade byggt ut.
Arbete var som lek den dagen.
Jag har aldrig oroat mig för fysiska faror. Jag vet inte varför.
Inte ens med en orm.
Johnny Mills gör det där. Det fanns ingen stuntman där.
Han var ingen ung man.
Vattnet var underbart och kallt, och dagen var het.
Idylliska förhållanden.
I synnerhet gummit som de la på klipporna!
Vi hade tur som hade fint väder när vi filmade där.
På flera delar av ön blev det mycket dimmigt
vid kl. 11, 12.
Jag var mer med de yngre killarna än med John,
fast jag var vän med hans dotter Hayley.
Han var ofta med och jag gillade honom skarpt
men man brukar vara med folk i sin ålder.
Jag brukade vara med Tom och Jimmy MacArthur.
De var båda härliga killar.
Vi var ofta tillsammans på ön.
Alla umgicks med varandra.
Det fanns inte många ställen att gå till
förutom hotellen där vi bodde.
Nästan hela styrkan bodde där
när vi spelade in filmen.
Det var allt som fanns.
Jag minns inte månaderna vi var där,
men när årstiderna växlade kändes det annorlunda.
Det var alltid hett
men årstiderna växlade definitivt.
Halvvägs igenom, när vi hade etablerat hur platser såg ut
kom en väldig orkan
som förändrade formen på en del av stränderna.
Det krävdes mycket hårt arbete som infödingarna gjorde
med att flytta sand så att det liknade det vi hade förut.
Annars hade vi fått börja om igen.
Med vissa sekvenser.
Det här är verkligen, kan man säga,
vi hade gjort det mesta familjen kunde göra ihop.
Nu hade vi storyn där
ni två ska utforska resten av ön.
Åka ön runt.
Där säger ni adjö till mamma.
Vilka snälla killar.
Där är Moochie som önskar att han kunde gå
och stoltsera med att rida elefanten.
Under filmningen ledde jag en båt i vattnet med Waki.
När jag ledde elefanten i vattnet
kom en svallvåg upp ur havet
och lyfte båten och elefanten upp ovanför mig.
Vågen försvann och jag var under Waki.
Om det inte hade varit sand, skulle mitt huvud ha krossats.
Jag fick hålla andan tills en till våg kom.
En våg kom och lyfte upp elefanten.
Han flöt i väg.
Jag drog huvudet ur sanden och kom upp.
Ken Annakin stod på stranden.
Han sa: "Vad håller du på med?"
Jag sa inte vad som hade hänt. Vi fortsatte bara jobba.
Här är känslan alla föräldrar har
när de låter sina barn gå ut och ha sitt första äventyr.
Det är nog därför folk gillar det. Tidlöst.
Titta på havet.
Filmen är var mans dröm.
Tidlös fantasi.
En bättre värld. Och bara en flicka.
De har inte flickan än, förutom mamma.
Det förändrar relationen de har.
Jag vet inte om det bara var skådespel.
Du såg avundsjuk ut när Jim gjorde framsteg.
Du har fångat din egen fisk.
Jag måste nog resa tillbaka en dag.
Det borde jag.
- Det ser säkert precis likadant ut. - Jag hoppas det.
Jag är bortskämd för jag reser till Barbados varje vinter.
Ingen kan stoppa dig.
Jag har varit där 26 gånger på grund av det som ursprungligen hände
på Tobago.
Det är en underbar del av världen.
Sann eskapism, men...
Riktigt annorlunda och man kopplar av.
Vattnet har aldrig samma färg två gånger.
Det berodde på var solen var.
Det är inte helt blå himmel hela tiden.
Det kommer moln som påverkar ljuset.
Vad pratade ni om här?
- Flickor. - Vi gör upp planer.
När vi lämnar ön, vad vi ska göra.
Ni seglade runt ön, verkligen seglade.
Du blev bra på att paddla.
Vi hade tur med kusten.
Man hade olika sorters klippor och palmer och en liten strand.
Trots att vi bara hade en två mil lång ö
kunde vi göra nästan vad som helst.
Något rör sig där.
Nu ser du piratskeppet igen.
Pirater.
Samma pirater som förut, ledda av Sessue Hayakawa.
Där är Milton.
Hans hårding. Med de asiatiska ögonlocken.
De kan inte se oss.
Milton fick gå till maskören för att sätta på dem hela tiden.
Han gillade det inte.
Han såg rätt österländsk ut.
Österländsk och otäck.
Ken hade använt Milton Reid i många av sina filmer.
Han var stuntman,
men mycket intelligent.
Han kunde göra små roller,
bara det inte var någon dialog.
Han hade fin känsla för tuffa roller.
När du ramlade här...
Du ramlade väl. Det var väl ingen stuntman?
Nej, jag minns att det fanns klippor och stenar.
Man kunde verkligen skada sig.
Här introducerar vi Cecil Parker
som spelar en brittisk amiral.
Han är en av piraternas fångar,
tillsammans med Janet Munro,
som nu är det kvinnliga intresset i filmen.
Och som vi tror är en kille.
Janet var en underbar person.
Hennes pappa var en skotsk komiker
och hon hade stått på scen sen hon var fyra
som hans medhjälpare.
Hon hade gjort allt möjligt
och var inte rädd för att göra något fysiskt.
Jag skriver.
Mitt folk skickar pengar.
Här är relationen mellan Cecil...
Cecil var en engelsk teaterskådis.
Han gjorde en Somerset Maugham-film med mig.
"The Colonel's Lady".
Men han fann sig till rätta och var lycklig på ön.
Han var väl där en kortare tid än du, Jim?
Ja.
Hade du mycket att göra med honom?
Ganska. Han var lite äldre än jag.
Men han var en sådan gentleman.
Han hade en underbar röst.
Här. Vi klarar oss på något sätt.
Var stilla. Du gör det bara värre.
Piraterna talar ett språk sinsemellan
vilket bara var något som lät bra.
Jag tror inte att vi skapade det på plats.
Det skapades i studion när vi jobbade med ljudet.
En separat grej.
Ingen visste precis var vi var,
men det var i närheten av Asien.
Ingen visste vad Sessue Hayakawa sa.
Alla försökte imitera honom.
Ingen visste vad någon sa.
Bara munnen rörde sig
kunde de eftersynka det.
Som när Anthony Quinn talade Cherokee.
- Vem är du? - Vi har kommit för att hjälpa dig.
- Vi behöver en kniv. - Snabbt.
Bry er inte om mig. Befria pojken.
Nå, skynda på.
De skadar mig inte. Jag är värdefull som lösen.
Befria Bertie.
Sessue har kommit med ett par flickor.
Jag tänker på ordet "geisha".
De var geishor.
Efter ett tag höll en en handduk, den andra en stol.
De fläktade honom medan han rökte cigarr och såg lycklig ut.
Tommy och jag ville ha ett par av dem med!
Stuntmännen var attraherade av samma sak.
De var långt hemifrån.
De hittade väl en del nöjen på ön,
men inte så välordnade som de han hade.
Nej, jag går inte!
Kom igen! Lämna mig! Lämna mig!
Cecil var en härlig figur.
Alla stuntmännen spelade poker.
Spelade du med, Jim?
Han tittade på i tre veckor
och plötsligt sa han att han ville spela.
Berätta historien du.
De fick honom att göra det.
Tala om att vara outgrundlig.
Om man kunde läsa vad han hade, var man bra.
Vann han eller förlorade han?
Han var en tyst vinnare.
Under en tid. Han var försiktig.
Han hade ett stort leende.
Stora tillgångar i poker.
Här är han. Han är så skräckinjagande.
Han sticker ut.
Jag kan inte titta på någon annan när han är på duken.
Lustigt att du känner det.
Det gör inte jag... Han är bra,
men jag tittar på de andra med...
Så piraterna tog ditt skepp?
Han kanske påminner mig om en lärare.
Det var kul att bygga upp spänningen här.
Här är han! När man talar om trollen.
Du har problem om de får tag på dig.
Vem är du? Var kom du från?
Vi blev skeppsbrutna.
Döden är det sista av våra...
Det är därför man minns honom.
För du kom mycket nära hans svärd.
Jag hade nästan glömt den här delen av jakten. Den är inte dålig.
Hela filmen är inte dålig.
Det är många år sen vi gjorde den
så man får glömma vissa delar.
Jag bar på den kniven ett tag.
- Kniven? - Ja.
En stor en.
Mästerligt av Thomas och James!
Inte undra på att ni minns honom.
- Kom igen. - Kom igen.
Jag visste inte om det kunde ha hänt.
Vi fick det att se verkligt ut.
Du tittar bort när vi slår ut honom.
Stor som han är.
Jag kanske inte tittade bort.
Walt kanske klippte bort det.
För det var annorlunda på den tiden.
Det är inget blod i den här bilden.
Vi filmade och gav materialet till Walt och hans studio
för att lägga till musik och bestämma vad som skulle komma med.
Regissören hade inte så mycket att säga om klippningen då.
Alla unga regissörer insisterar på det,
men inte alltid med bra resultat.
De spelade inte med sådana vida scener som de här.
Klippningen är mycket viktigare nu.
Han vet att du är med oss. Han seglar runt ön.
Walt kom aldrig ut till den här filmen.
Vi var borta i åtta månader.
Han kom aldrig och besökte oss.
Men när vi kom tillbaka hade han fattat vissa beslut.
Vi hade haft mycket problem med ljudet.
Vi hade generatorer. Ibland lät havet mycket högt.
Ibland lät regnet mycket högt.
Han höll med om att eftersom den var på listan över brittiska filmer
så skulle vi ta alla till Pinewood.
Allihopa for till Pinewood Studios
och i 28 dagar eftersynkade vi nästan allt.
Jag är stolt att ingen märkte att det var eftersynkat.
Ja.
Det var ditt första besök i England, Tommy.
Jag minns att jag hämtade dig på flygplatsen.
Du var fascinerad av de engelska radhusen.
Allt i England intresserade dig.
Jag har älskat England sen dess.
Det är lite annorlunda än när du var där.
Men det är fortfarande ett underbart land.
Det här var ett naturligt vattenfall.
Det är otroligt att en ö på två mil har så många olika landskap.
Ditåt måste vi gå, Fritz.
Jag minns inte att det var så brunt.
Filmen kan ha tappat lite färg, men det är lera.
Det var som en öken där.
Det var antagligen dekormålarna.
Det här var det otäckaste, med den här hyenan.
Jag gick nära hyenan.
Senare tänkte jag att det kunde ha gått illa.
Vi förde in sex hyenor.
De var verkligen inget skämt.
De var farliga djur.
Jag gillade träsklandskapet som kommer.
Vi kommer till träsket. Ni har lite öken här.
- Vänta där! - Det är min pistol!
Jag är ledsen, men jag behöver den mer än du.
Jag hämtar min morfar, om det är okej.
Vänta.
Fånga hans uppmärksamhet. Jag smyger fram bakom honom.
Jag ska fånga hans uppmärksamhet!
Ni hade aldrig grälat förut, men en flicka gör en stor skillnad.
Vi vet inte om det ännu.
Vi kunde ju ha lagt märke till Berties höfter.
Gör inte det, Ernst. Jag skjuter.
Jag vill inte skjuta dig. Lägg undan den!
Det gav Jimmy en chans att få armarna om henne.
- Hon var stark! - Var hon?
Ja, jösses.
Där upptäcker de att hon är en flicka.
Hon tänkte inte skjuta.
Jag bryr mig inte. Jag...
Vad sa du? Hon var inte...
Det är en flicka!
Varför skulle en flicka klä sig sådär?
Janet var underbar.
Vi hade gjort "A Third Man On The Mountain" med Ken.
Hon var en fantastisk skådis och en underbar flicka.
Glad, intelligent. Herregud.
En trevlig person.
Och beredd att göra vad som helst fysiskt.
I Zermatt lät vi henne hänga från en klippa.
En 20 meter över ett stort stup.
Hon beklagade sig inte alls.
Hon var redo för allt.
Som ni ser senare här när hon rider en zebra.
En riktig toppentjej.
Ni ser rivaliteten mellan er.
Ni var ju tonårspojkar...
Ni hade varit hemifrån i minst sex månader
och det här händer, om inte mer.
Ni var mogna för en flicka.
Variationer och avvikelser är olika saker.
- Hmm? - Som här.
Variationer kan kompenseras matematiskt.
Men avvikelser...
Insekterna brydde sig väl inte om de flesta, antar jag.
Men de gillade mig.
Jag fick infektioner.
Jag hade inga problem med insekter.
Jag minns inte att Janet klagade på det.
Det måste ha varit något med dig.
Jag hade inflammerade sår på hela benen.
Det var rakvattnet du brukade använda.
...och sjunger genom varje svepning.
Bleka, darrande, trötta, sjömännen stelnar av fruktan
Och omedelbar död träder fram på varje våg.
Homers "lliaden".
Något av det vackraste som har skrivits.
I stormen tänkte jag på de raderna.
Vi hade bestämt att anakondor skulle finnas i filmen.
De var farliga.
Vi tog med oss två dit.
En visade sig vara dräktig.
Jag minns att när vi jobbade med dem...
Vi använde en i taget.
Vi kunde inte lämna den i vattnet för länge.
Vi fick lov att ta upp den
och värma den under de stora elektriska lamporna.
Den besten.
Det är okej, han skadar dig inte.
Här är de i träsket.
Det här landskapet minns jag i synnerhet.
Det var så verkligt.
Man visste aldrig vad man trampade på.
Det var ett riktigt träsk,
med djur i det.
Här hade vi stora problem med vädret.
Det var fint på morgonen
och sen blev det nästan omöjligt att filma.
Men när vi hade börjat med skärpan som vi har här
fick vi jobba med vädret här.
Här är det.
Det stämmer.
Anakondan, som vi upptäckte genom mannen som hanterade den,
var rätt trygg att jobba med.
Men bara om man kom ihåg att fatta tag i den
och lägga dess huvud i vatten då och då
så att den inte slingrade sig runt en.
Pojkarna gör den här scenen.
Det var anmärkningsvärt.
Jag filmade det här med två stuntmän till att börja med.
Vi hämtade två stuntmän från Amerika
och gjorde den här delen av sekvensen med dem
därför att Tommy och Jimmy var för värdefulla.
Chuck Courtney och Loren James.
De var mycket trevliga personer och gjorde ett underbart jobb.
Men ni måste ju göra närbilderna.
Jag minns att ni båda kom till mig
och sa: "Vi kommer för närbilderna i simbassängen."
De är stuntmän.
Det är en blandning av dem.
De använder dem ibland.
Ni var båda underbara och sa:
"Vi har pratat med stuntkillarna som gjorde det här."
"Vi vet att om en av oss tar tag i huvudet
och kan doppa det i vattnet
så krossar den oss inte."
Men att uppträda och komma ihåg att göra det är inte så lätt.
Jag var inte rädd för ormkillen sa åt mig att inte oroa mig.
Han övertygade mig om att det var okej.
Han var en fin person.
Jag har inte sagt så mycket för jag var livrädd för att vara med där.
Jag minns att ni ville göra det själva.
Men din fru sa till min att du inte sov en blund natten innan.
Det var mot slutet av filmen.
Vi beslöt att om något hände skulle det inte ta kål på filmen.
Det var ju schysst!
Jag vill ta saker så långt det går
men jag skulle inte riskera era liv för jag tycker så mycket om er.
Vi tog det så långt det gick och det såg mycket bra ut.
Några av klippen där är med stuntmännen.
Jag vet för jag känner igen Loren James rygg.
Den var inte så insektsbiten som din!
Det är en underbar sekvens.
Tommy och jag ville vara med.
Vi visste att det fanns en chans att något kunde hända,
men det fanns en större chans att inget hände.
Med allt det vi gjorde med djuren,
du, precis som jag, pratade med dressörerna.
De var proffs. Vi hade 14 djurdressörer.
Ungefär kl. 16 tittade de på nästa dags program
och frågade: "Vad vill du att mitt djur ska ha för attityd?"
Man fick kolla om deras sekvenser var farliga.
Det här är sekvensen med hyenorna.
Åratal senare, när jag bodde på Honolulu,
hade chefen för Honolulu Zoo varit på "Skeppsbrott i Söderhavet".
Han var en i vår djurpersonal.
Jag gick dit och han sa: "Hej, Jim."
Vi återupplivade vår tid på Tobago.
Vad gjorde ni?
Vi kan hitta floden och följa den tillbaka till kusten.
Det är två mot en.
Det här är ingen demokrati!
Hon kämpar för kvinnans sak.
Hon tror att hon kan säga åt Fritz vad han ska göra.
Jag har hand om pistolen.
Den togs visst förut när någon ville gå till stranden.
Ge tillbaka min pistol!
Det första grälet mellan er två.
Fritz! Ernst! Sluta!
Jobbade ni med någon för att organisera det här slagsmålet?
Jag tror inte det. Vi två kom bara överens om det.
Ni två?
Tommy, jag har klått upp dig i 40 år.
Då borde jag ha skjutit dig!
Det är bäst att vi går med honom.
Tror du att du kan?
Jag ska försöka.
Jag hade hyena-sekvensen.
Vi lät sex hyenor anfalla den stackars zebran.
Tre team var där och jobbade.
Här är hyenorna.
Jag hade en mycket berömd amerikansk stuntsamordnare
som hette Yakimar Canutt.
Han hade gjort fantastiska saker med hästar, olika slags djur.
Till att börja med var det hans sekvens.
Allt det här är hans.
När han hade etablerat det här med djuren
och kört bort dem,
kom vi in i bilden.
Jag skulle göra allt med de riktiga skådespelarna.
Vi måste komma in i det här
med Jimmy och Tommy,
och jobbade med den stackars zebran som vi hade spänt fast i ett hål.
Du hamnade i knipa.
Kvinnorna gillade inte den sekvensen.
Vår scripta tyckte att vi var elaka mot zebran.
Min fru kom dit på lunchen.
Hon visste att vad hon än sa så måste jag fortsätta.
Men hon sa: "Jag stannar inte på lunch i dag."
Men jämfört med europeiska filmer är det här en picknick.
Zebran var fastspänd där nere.
När vi ville att han skulle sparka gav vi honom elektriska stötar.
Jag bevisade för min fru att det inte var så farligt
för jag gick igenom det själv.
Man märkte det och rörde sig, men det var inte allvarligt.
Jag är glad att du inte gjorde det med mig.
Jag gillar den här scenen.
Det här var i studion.
Eftersom det var natt kunde vi återskapa det här i studion.
När det regnade.
Det ser mycket bekvämt ut,
men vi kunde knappt höra varandra prata
på grund av regnet som hamrade mot plåttaket.
Det här är julscenen.
Pappan och mamman, Johnny och Dorothy,
är oroliga för att pojkarna har varit borta.
De hoppas att de ska komma tillbaka.
Moochie vill fira jul, och öppnar presenter.
Den här scenen i trädhuset...
I min skådespelarkarriär
gjorde jag två filmer som skådespelare med Dorothy
och några till där jag stod bakom kameran.
Dorothy är en fulländad skådespelerska.
Hon är otrolig. En stor människa.
När jag gjorde "Old Yeller klarar allt" med henne
om jag inte visste hur jag skulle göra något,
gav hon alltid jättebra råd.
Det var underbart av henne.
Hon var en sån osjälvisk person
som alltid hjälpte en om hon kände att man behövde hennes erfarenhet.
De här var de två hundarna som var som rollfigurer.
Inte de som simmade eller tog itu med tigern.
De här var husdjuren.
O julgran, O julgran
Mycket glädje kan du ge mig...
Schweiziska protestanter sjöng den.
Den är historiskt äkta.
Det är något som Walt skulle ha märkt
och velat ha så korrekt som möjligt.
Vad har du där?
Vi trodde att du hade en älva eller något!
God Jul!
- Vad är det? - En zebra.
God Jul!
Vi kunde knappast spela med lustig tysk brytning.
Det hade blivit urdålig komedi.
Det hade blivit töntigt.
Vi använde ett språk som inte var alltför amerikanskt.
Det var ett mycket enkelt språk
som närmade sig ren engelska.
Englikanska!
Du sa att jag fick dig att säga "barth" i stället för "bath".
Det gjorde du.
Tror ni att de glömmer det?
De trodde att hon var hyttuppassare på skeppet.
De kommer inte hit. Vad har vi?
Det är en annorlunda atmosfär här för att vi är i studion.
Det ger en hemkänsla
som man inte skulle få i det riktiga trädhuset.
Det är otroligt - kristallkaraffen!
Vi vill inte ha för mycket.
Ni räddade mycket från skeppet!
Ta allt annat vi kan behöva.
- Och sen spränger vi henne. - Med krut?
Varför då? De vet ju att det är där.
Jag hoppas, med hundratals öar...
Här måste Johnny Mills varna dem att de har varit där ett tag
och det kunde bli problem.
Det vore en bra id'e om de förberedde sig.
Om piraterna kom tillbaka,
och de vet att de är på den här delen av ön.
De känner till ön för pojkarna har berättat för dem
om sina upplevelser med att rädda Janet Munro.
Det ger en bra ursäkt för att förbereda den stora attacken
som vi beslöt att vi ville ha i slutet av filmen.
Alla uppfinningsrika sätt att försvara sig
kommer från deras egna diskussioner.
De har stockar som de kan rulla nerför kullen.
De kan göra granater med krut från skeppet.
De går i näten, och så är de fast.
Hur kan vi försvara den här platsen?
Vad vi behöver är en kulle.
Så de måste komma upp till oss.
Jimmy är den vise brodern.
Tommy är den smarte.
Moochie är den som tänker på att använda tigern.
När piraterna kommer ramlar de i.
Jag vet inte om vi klarar av lejon och tigrar,
men några gropar vore en bra id'e.
Det här var min andra film med Ken.
Vi kom mycket bra överens och var goda vänner.
Ken är en regissör som säger vad han vill ha
och säger till när han inte får det.
Jag tycker att en regissör har tur
som har ett gäng skådisar att leka med.
Det enda sättet är att visa dem ungefär vad man vill ha
och kunna lära sig från deras tidigare erfarenheter.
Till och med när man jobbar med Moochie.
Han hade gjort 12 filmer innan den här.
Man behöver inte visa honom hur han ska göra filmer.
Man säger bara vad man vill ha.
Här är han med apan.
Den här gången bet apan honom och han var jättearg.
Jag gillade det för han var helt affärsmässig.
Ända från början på filmen
är Ken Annakin mycket affärsmässig.
Alla slappnar av. Man vet att filmen blir gjord.
Han är helt affärsmässig. Då måste man vara det.
Det är det enda sättet.
Det är sant.
Man reser bort, lämnar alla hemmets bekvämligheter.
Man jobbar inom en budget.
På den tiden när vi jobbade med Walt,
det viktigaste som Walt ville
var att få filmen som han beslöt att vi skulle göra.
Jag minns att med en annan film vi gjorde,
"Svärdet och rosen",
hade vi haft problem med fackföreningen i England.
Vi drog ut på tiden.
Jag hörde att vi överskred budgeten.
Jag beslöt att klippa en liten sekvens.
Vi får besked från Walt,
när han kommer och hälsar på oss på scen i England,
som frågar varför vi inte har filmat den.
Jag sa: "Jag hörde att vi överskred budgeten."
Han sa: "Har jag någonsin sagt något om budgeten?"
"Vi tar med sekvensen som vi hade tänkt oss."
Det var underbart.
Samma sak hände i "En världsomsegling under havet".
Han var inte nöjd med bläckfisksmaterialet
och filmade om det som han ville ha det, trots att det kostade mer.
På Walts tid
gjorde man en film för innehållet och storyn
och det rollfigurerna skulle göra.
Han visste vad han ville och gjorde vad som helst för att uppnå det.
Han var medveten om pengar.
Han hade turen att ha en bror, Roy Disney,
som försökte skaffa pengar för alla Walts infall.
Ibland hade han ett svårt jobb.
Men det var alltid väl avvägt.
Filmerna kontrollerades inte av revisorer och advokater,
utan av folk som ville skapa riktigt bra underhållning.
Det försökte vi göra här.
Ingen har försökt göra precis en sån film.
Vi hade tur som jobbade med och för Walt.
Ja.
Här är lite av Danny Lees arbete.
Sprängningen av vraket.
Det var en modell som sprängdes.
Vi gjorde om all röken.
Vi gjorde rökgrejen först.
Själva sprängningen var en modell.
Vi förberedde för att bygga ett fort.
Vi trodde att pirater kunde komma och anfalla oss.
Vi beslöt att befästa den här kullen
för att skydda oss mot piraterna.
På stranden hade vi elefanten.
Allt det här fanns på Tobago.
Kullen är verkligen så brant.
Längst nere hade vi vår tigergrop.
Klippan högst upp byggdes om av scenograferna
så att den kom att likna en grotta.
Under den var det mycket berg på ena sidan.
På andra sidan är det ett brant stup ner till havet.
Allt fanns naturligt på Tobago.
Här hade vi tid att vara fyndiga.
Alla som hade någon aning om hur man försvarar en kulle...
När vi skrev och förberedde manuset
och när John Jensen gjorde teckningarna...
Han hade flera id'eer.
Filmskapande är ett jobb man gör tillsammans.
Man är dum om man inte lyssnar på alla förslag
från de medverkande och teknikerna.
Vi gör framsteg med vår befästning.
När vi spelade in den här filmen,
den här backen där...
En av assistenterna la ut stubintrådarna vi använde
för att fyra av vapnen.
Han drog i dem en dag
och ramlade och rullade nedför backen.
Ni får se hur långt det är.
Han rullade ner och hamnade i tigergropen innan han stannade.
Mirakulöst nog skadade han sig inte.
Vi var förvånade att han överlevde.
Här kommer Tommy och prövar sin lycka.
- Ta henne bara, din råtta. - Ja visst.
Det var bra hur vi höll rivaliteten uppe.
Min morfar kommer att gottgöra er.
Herr Kobel brukade säga: "För en del pojkar är skolan ett straff,
för andra, en belöning."
Manuset var mycket konstigt.
Jag hade aldrig gjort det så här med någon annan.
Vi hade möten med Bill Anderson, produktionschefen,
producenten, Walt,
författaren - han skrev för radio.
Och rollbesättningskillen och jag.
Vi träffades varje dag kl. 9 på Walts kontor
och prövade id'eer.
Walt sa till författaren: "Gå och skriv det vi har bestämt."
"I den andra delen av filmen, med all action och angreppet,
ska du jobba med John Jensen, tecknaren,
och skriva manuset på skisser."
Det gjorde vi.
Det mesta av det vi gjorde
var en utveckling av Johns id'eer, mina id'eer
och Walt som sa: "Se hur det ser ut om ni bygger det där uppe."
"Varför prövar ni inte det?"
Vi har den andra halvan av filmen i skisser,
och han ger skisserna till författaren
och säger: "Skriv dialogen."
Jag har aldrig hört talas om det i någon annan film
men det funkade till 100% i den här
för det hjälper att göra den till en mycket visuell film.
Det är farligt!
"Vad gör du?"
Dialogen är mycket enkel.
Den passar situationen.
Den är inte alltför lekfull.
Det är lite giftigt här!
De här kokosnötsbomberna vi använde
skapade Danny Lee.
De tog en korkbit som såg ut som en kokosnöt.
Han satte dit krut inne i korken.
Det kallas ett krutpiller.
Ni ser mig kasta en här.
Titta.
Jag kastar en och den exploderar.
De körde en elektrisk ledning upp i byxbenet och längsmed ärmen
om de kunde gömma den på så sätt.
En ledning gick till den falska kokosnöten.
En elektrisk laddning skickades genom ledningen.
Kokosnöten exploderade när man kastade den.
Det var för att göra det tryggt.
Vem vet när en bomb kan explodera?
De här gjorde det tryggt att hålla i kokosnötsbomber.
När man kastade den, så snart som bomben var på väg,
detonerade Danny den elektriska laddningen
och sen exploderade den.
På så sätt skadades vi inte
och glömde inte att vi hade en riktig bomb i handen.
...du har bestämt dig.
Min morfar kanske kan ge dig ett jobb.
Det blir ett bra jobb, Fritz.
Kanske på räkenskapskontoret.
Och om han inte återvänder?
Allt sådant som timmer och rep
skaffades på Trinidad.
Trinidad var mindre än 20 minuters flygresa bort.
Det kunde alltid forslas med båt.
Trinidad är en mycket civiliserad ö
för den producerar mycket olja.
De hade det mesta vi behövde.
När man tänker på karnevalen på Trinidad
är det världens bästa karneval.
Folk förbereder mycket grejer, precis som vi gör i filmer.
De har kanske 1000 människor i en gatuscen
som spelar upp lite egyptisk historia
eller något från Bibeln.
De är vana att iscensätta saker.
Det var inte svårt att få in den här utrustningen.
Vi behövde bara föra in kamerautrustningen.
Allt annat fanns på Trinidad.
Den och Jamaica är de mest sofistikerade Karibiska öarna.
Det är för att det finns industri.
Det är ett rikt land som producerar olja.
Och väldig fattigdom.
Oljeföretagen är rika och folket är fattigt.
Hur länge var du...
En vecka, efter filmen.
Och bara gick omkring.
Vi var så fascinerade av området.
Min fru och jag var där längre, för att förbereda oss.
Vi stannade kvar i en vecka.
Vi försökte köpa lite mark.
Det gjorde vi lyckligtvis inte.
Det kom en väldigt stor orkan 18 månader senare
som förstörde trädhuset och allt vi hade lämnat kvar.
Vi for till Jamaica därför att "En världsomsegling" gjordes där.
När det inte funkade sa Walt till mig...
Det visar vilken sorts man han var.
Han sa: "Den bästa karnevalen i världen
är på Trinidad."
"Om du är där, gå och se den."
Vi kände inga kval över att resa till Trinidad
och vara med i karnevalen.
När man väl var där gjorde alla det.
Det var för att Walt var snäll med sånt.
På karnevalens femte kväll
träffade vi någon när vi hoppade omkring.
Han sa: "Det du vill ha finner du på Tobago."
Vi reste till Tobago och hittade en underbar taxichaufför.
Vi förklarade vad vi ville ha.
På bara en dag hittade vi alla våra inspelningsplatser där.
En dag på Tobago.
Inget tvivel om saken. Det var det.
Vi tillbringade en dag till med att prata med jordbrukare.
Vi frågade hur mycket de ville ha
om vi använde deras stränder
och deras kokosträd.
Platserna var lätta att hitta.
Det här är tigergropen vi byggde för att försöka fånga tigern.
Min rollfigur, Francis, vill verkligen fånga den här tigern.
Jag har lagt bete där inne.
Jag förklarar för min bror hur fällan fungerar
och hur tigern ska komma och jag får tag på honom.
Vi fångade en scenograf i den innan vi fångade en tiger.
Folk frågade mig var jag skulle spela in den här filmen.
De trodde att jag skulle ramla av jorden!
Ingen visste var Tobago var.
De flesta vet det inte i dag heller.
- Du är inte min chef. - Verkligen?
Vi har viktigare saker att göra än att underhålla Roberta.
- Ditt problem är att du är avundsjuk. - Avundsjuk? På vadå?
Varför växer du inte upp?
Filmen var underbar att göra, förutom för Tommy.
Se vad jag gör nu.
Han har förlåtit mig.
Jösses!
Kom igen, Fritz! Ta fast honom!
Kämpa!
Jag tror vi hade stuntmännen där inne.
Ni två kom nog på det.
Vi hade kul.
Jag sa: "Jag vill ha det så långt. Försök det."
Vi var skickliga skådisar som kunde göra vad som helst.
Och John Wayne dessutom.
Man behövde inte stuntmännen här.
Du fäktar inte.
Jag tror att det bara var ni två.
Moochies reaktion är naturlig för en yngre bror.
En bror för mycket och en flicka för lite!
Den största utmaningen för mig
hade inget att göra med filmen.
Det var hemlängtan.
Jag var 17 och hade aldrig varit borta hemifrån.
Det är oproffsigt och tonårsaktigt.
Jag blev mycket olycklig och ville resa hem.
Inget emot filmen eller sällskapet.
Det var hemskt att erkänna.
Du gömde det mycket bra.
Jag minns inte att jag märkte det.
- Jag sa inget till någon. - Du gömde det bra.
Jag vet inte, Tommy.
Det var det enda.
Pauline och jag skulle ha gjort något om vi hade vetat om det.
Tonåringar kan inte prata om det.
Och de äldre kan inte göra så mycket.
Det är sanningen.
Det är det enda problemet jag hade.
Du gömde det mycket bra.
Du såg ut som om du var jätteintresserad av flickan.
Du visade verkligen din rivalitet med Jimmy.
Jag försökte bara göra mitt jobb.
Du gjorde det mycket bra.
Tack.
Jag vet inte hur man skulle förbättra filmen.
Den är gjord i en stil som filmkritiker eller snobbar kanske inte gillar.
Jag håller inte med. Jag tycker att den är intressant.
Det är jättebra underhållning.
Världen visade sig hålla med om det.
Den var mycket framgångsrik och kommer att fortsätta vara det.
Det är en Disney-klassiker.
...du hade andra id'eer. Minns du det?
Stackars Ernst.
Jag har regisserat lite grann.
Inte alls så mycket som honom.
Han har gjort det i all evighet.
Det är krävande. Man måste ha uthållighet.
Han har massor med uthållighet
och otrolig entusiasm.
Man ser att han höll alla upptagna hela tiden.
Det tog månader att göra filmen
på grund av hur svårt det var
och de intrikata sekvenserna i den.
Det bara fortsatte.
Det var ett uthållighetsprov för honom.
Han klarade det jättebra.
Det här är något rätt intressant.
De ska göra en grop
för att fånga tigern.
Så att tigern kan gömmas om piraterna kommer.
Det är Moochies id'e
att göra en gömd grop för tigern
så att om det blir bråk kan han komma ut och fånga folk.
Tigern ramlar i gropen.
Man ser det inte,
men det gjordes i studion.
Jag frågade...
Det ser mycket enkelt ut.
Jag frågade dressören
hur högt tigern kunde hoppa.
Han sa: "Gör den sex meter."
Vi byggde gropen sex meter djup i studion.
Vi stod sex meter upp på ett podium.
Jag minns att tigern släpptes in längst ner.
Han kastade en blick på kameran
och kom upp mellan kameramannens ben och stativet
med ett enda hopp, och sen var han lös på scenen.
Han orsakade mycket besvär.
Dressören kanske kan göra saker med tigern,
men han kallade tillbaka honom
och slog honom på nosen.
Många andra skulle inte ha gjort det.
Det här var en relation mellan en dressör och en tiger.
Det här är sekvensen där jag hade problem
med min fotograf Harry Waxman
och en av assistenterna.
En av kameraassistenterna.
De ville hem över julen.
De sa: "Du försöker göra det omöjliga med den här kapplöpningen."
Jag sa: "Min erfarenhet av Walt är
att vi inte har skapat något som inte går att genomföra."
"Man kan filma vad som helst om man bryter ner det i små tagningar."
Och som både Jim och Tommy vet,
fick de alla göra små delar
som bröt upp kapplöpningen och fick den att verka kontinuerlig.
Det funkade.
En grupp djur kom från inhägnaden.
De var alla tränade till en viss grad.
Det där är Tadpole. Han var en åsna vi använde i filmen.
En stor dressör vid namn Fez Reynolds dresserade honom.
Det djuret var så vältränat att han kunde sitta och prata med en.
Det gjorde allt som Fez ville.
Ni ser att han gör några tokiga grejer i kapplöpningen.
Den här strutsen var dresserad så gott man kan dressera en struts.
Man måste vara försiktig med dem.
Han var dresserad för att kunna ridas.
Det är jag på elefanten.
Vi övade att rida på den
och att jobba med alla de här djuren.
Vi använde inte fotoeffekter
förutom när strutsen går runt pålen.
Vi fick filma en bit och visa det bak-och-fram
för att få strutsen att backa, gå framåt och sen backa igen.
Mer konstlat blev det inte.
I resten hade vi bara en kapplöpning.
Det var jättekul att göra det.
Här är Janet som rider bort på zebran.
Den var inte heller lätt att rida.
Zebror är egensinniga.
Vi förde kanske fem zebror till Tobago.
Det närmaste CGI i filmen var det där skeppet.
Det kan ha varit en målning på glas.
Peter Ellenshaw gjorde glasmålningen för den här filmen.
Han var en Oscars-vinnande Disney-person
som gjorde många filmer för Walt.
Jag minns när Peter målade skeppet som kommer in på slutet.
Jag satt på klippan och såg honom måla det på glas.
Det klippet med piratskeppet kan också ha varit på glas.
Man sätter en bit glas framför kameran.
På glaset målar man objektet man vill lägga till.
Man ställer glaset mellan kameran och havet
och målar båten på rätt ställe.
Sen filmar man det vid rätt tidpunkt, när solen faller från rätt håll.
Det är en mycket knepig specialitet som bara några få kan göra.
Peter Ellenshaw gjorde det, och hans son var berömd för det.
De där är mest brittiska stuntmän klädda som pirater.
Jag tror att alla var britter.
Vi hade 20 stycken. De hade tränat för det här.
Här kommer de uthålliga piraterna.
Jag minns från när jag såg filmen när jag var ung,
hur uthålliga piraterna är.
Vi kunde inte stoppa dem.
Ingen verkar göra sig illa. Publiken gillade det.
Det var Walt och Bill Andersons förtjänst.
De ville inte att det skulle vara
något dödligt slags våld.
Vi ville ha roliga strider som inte skulle chocka någon.
Ni ser bra stunttrick och action
men det är rätt kul att ingen dör.
Det gör det roligt på sätt och vis.
Ni ser hur skisserna...
Man behöver inte hålla sig till skissen,
men den visar hur det fungerar.
Vi kunde inte ha gjort det utan skisserna.
- Redo, Ernst? - Redo.
Sessue sa inte mycket, men han ville ha det så.
Han visste att han var mästare på uttryck.
I en närbild kunde han säga med ett ögonbryn...
Skurken i filmer har alltid kul.
Han är helt perfekt.
Han är trovärdig, han är stark.
Han är verklig, inte en karikatyr.
Sessue hade två vackra damer som reste med honom.
De tog hand om honom.
De var ett par eleganta japanska damer
som alltid var med honom.
Det var ett intressant förhållande och roligt.
Vi pratade med dem.
De kunde inte mycket engelska, så jag vet inte vad de sa.
Det var kul att prata med dem.
Min tiger! Han fick dem!
Det här går från en grej till nästa.
Den tigerbilden togs i studion.
Det var utomhus, på riktigt, och det med.
Det påminner mig om grejer vi gjorde i "Robin Hood".
Tio år tidigare.
Åtta år tidigare.
Den stora piraten med hästsvans och skalligt huvud
var Milt Reid, en härlig kille.
Andy Ho var en annan av Sessues män.
De var de andra tungviktarna.
De förde båda mycket till filmen.
Det var kul. De tog den mesta skadan här.
De klagade inte när saker föll på dem.
Det var explosioner och korkar flög upp.
Det skadar en inte, men det regnar ändå ner på en.
De här stockarna kom flygande utför berget.
Det är balsaträ och skumplast.
Men man måste ändå kastas ikull av dem.
De var otroliga skådisar som klarade av allt det här.
De här propparna drog scenografen med sig när han föll.
Här är stenarna gjorda av skumplast och balsaträ.
Trots att de är lätta
kom de här grabbarna uppför kullen, en brant sluttning,
och vi kastade bara en massa på dem.
Stenarna gjordes av vår specialeffektskille.
Han hade gjort en lavin åt oss i "Third Man".
Han hävde ner massor med stenar på en i den filmen.
Jag älskar det här.
Det är unikt när man analyserar det.
Vi har så kul och ingen skadar sig.
Vi skjuter en kille med en pil och han drar ut den och fortsätter.
Det är som något med "The Three Stooges".
Det verkar inte göra någon skada.
Det är bra underhållning. Se här.
Se hur stockarna rullar över dem
och vad som händer.
Det är otroligt vad som händer.
De är gjorda av ett mycket lätt material
men det blev en del blåmärken ändå.
Det är en bra bild.
Och en till.
Stackars pirater.
De är tappra brittiska stuntmän.
Det är inte deras dag!
De får snart revansch.
Andy säger: "Kom igen, vi måste ta lite mer."
Det här är andra sidan av fortet.
Det är det enorma stupet.
Nu försöker de något annorlunda.
De hämtar förstärkning.
Han är en förrädare. Slug.
Skulle du köpa en begagnad bil av den här mannen?
Du tar pojke hör till Kuala.
Se hur brant det var på andra sidan.
De stackarna fick gå upp om och om igen.
Du vill ha pojke, du hämtar honom.
Sessue hade jobbat i Amerika i åratal.
Han talade engelska perfekt.
Han bröt kanske lite.
Han var flytande på japanska med.
Han var en tystlåten figur.
Jag tror att han var född i Amerika. Inte i Japan.
Jag har hört att han hade bott i Chicago
och jobbat mycket i de norra delarna av USA.
Men sen kom han ner. Han jobbade rätt mycket i Hollywood.
Det var länge sen. Han var i Europa under kriget.
Jag vet inte.
Han var en sann japansk-amerikan.
Han var konstnär.
Och en utmärkt skådis.
Nu börjar det bli mer allvarligt.
De kanske har oss här.
Nu blir det lite mer realistiskt.
Snabbt.
Ett av fallen är spektakulärt.
Killen verkar falla rätt ner i havet.
Det var en andra docka
som släpptes när han var halvvägs nere.
Det är jättebra.
Ernst, titta.
Det var en enda tagning.
Vi behövde inte klippa för att placera dockan där.
Dockan fanns redan där
och släpptes när han var ur synhåll en bråkdel av en sekund.
Anledningen till att det blev mer allvar då
var ett medvetet berättartekniskt beslut
som fattades av Ken, Bill Anderson och Walt.
Om inget hade riskerats, om det inte var någon riktig fara,
skulle det inte kännas så märkvärdigt när det gick vägen.
När det går vägen betyder det något.
Det är en bra berättarteknik,
när man tänker efter.
Ned, Roberta.
Ken hade jobbat med flera av de här människorna i England.
Han fick många stora människor att komma över för filmen.
Därför kom det så många intressanta människor från Storbritannien.
De ville jobba för Walt Disney Productions.
Och därför att Ken gjorde filmen
och de ville jobba med honom.
De flyr!
Här kommer Cecil Parker till räddningen.
Det är ett skepp! Ett handelsskepp!
Skeppet på avstånd är målat på glas.
Där spränger vi skeppet.
Det är förberett och trovärdigt.
Är det Ellenshaws arbete?
Skeppet på avstånd är Ellenshaws arbete.
Explosionen var på riktigt.
Skeppet på avstånd rör sig inte.
Men man undrar inte varför det inte rör sig.
Det är inte så svårt, vännen.
Filmen står sig därför att det är en riktig familj.
De beter sig som riktiga familjer gör.
Det finns en känsla av att alla skulle vilja
att deras familj betedde sig så.
Vad tycker du, Tommy?
Den står sig för det är varje mans historia.
Alla drömmer om en bättre plats
där deras familj kan vara lycklig, om en bättre värld.
Bortom tragedi och motgång.
De gick nästan under och hittade ett bättre liv.
De har flytt från något de fruktade,
vilket var politiskt eller religiöst förtryck.
De kämpar för att få behålla vad de har.
De har chansen att leva ett liv.
Vad känner du, Jim?
Det är en berättelse om människor, och människans natur förändras inte.
Inget i den här filmen kommer att föråldras.
Så länge som människor finns, delar de de här värderingarna.
Den åldras nog inte det minsta, och den kommer inte att föråldras.
Även när unga människor blir klokare
kommer de att ha de här känslorna.
De kanske till och med gör dig till chef, pappa.
Folk frågar om man kunde göra om den.
Det har gjorts två försök att göra
en sorts "Robinson Crusoe" "Skeppsbrott i Söderhavet".
Jag tror inte att någon kommer att närma sig det här.
Det var mycket förberedelse här.
Det vore svårt att samla alla djuren i dag.
Det vore svårt att göra och mycket dyrt.
Vad kan de göra? Man kan inte göra filmen trevligare.
Nej, och man kan inte gå åt nakenhållet.
Det är ingen fördel med att Janet Munro tar av sig kläderna.
Vilket skulle hända i en nutida film.
Våld eller nakenhet. Hur skulle de passa in?
Det är inget blod i den här filmen.
Vi känner oss ärade att dela den här filmen med er
för vi tycker ju helt klart att den är rätt bra!
Jag är glad att jag är i en film som jag inte skäms för.
Jag är glad att jag var en del av den.
Det känns bra att vara i en klassiker som kommer att visas i 1000 år.
Det är fantastiskt.
Jag är ärad av att vi tre är här 40 år senare.
Sitter här och njuter av filmen
som har roat miljontals människor världen runt.
Och som kommer att göra det.
Vi är alla privilegierade.
Det är trevligt att vi kan vara lika glada och naturliga ihop nu,
vid vår ålder, min i synnerhet,
som vi var när vi gjorde filmen.
Jag har tur som fick vara med och göra den.
Jag känner mig ärad av att ha varit med.
Det var verkligen ett roligt projekt.
Jag hade mycket kul.
Det här är Kevin Corcoran som säger adjö.
Jag hoppas att ni gillade "Skeppsbrott i Söderhavet".